7.5. Sammenligning av caser
Det er ingen tvil om at Skudeneshavns kulturmiljø og Østfolds bergkunst er to svært ulike caser med tanke på typekulturmiljø, forvaltning og bruk.
Utnevnelsen av Skudeneshavn til et kulturmiljø kan sees som et resultat av en lang prosess som ble initiert på 60-tallet, sammen med en interesse blant lokale innbyggere for å bevare det gamle trehusmiljøet.
Østfolds bergkunst er derimot automatisk fredet. Dette betyr ikke at det ikke finnes lokalt engasjement. Det er tradisjonelt arkeolog-amatører og ildsjeler som har dokumentert bergkunst, og også i dag er det fortsatt disse som bidrar med lokale interessenter og til å oppdage nye felter. Samtidig synes det som at interessen for bergkunst er mer tilbakeholden og avgrenset til et fåtall personer som er spesielt interesserte i bergkunstfelter.
Skudeneshavns kulturmiljø er kompakt og lokalisert i én kommune. Bergkunsten er derimot spredt over flere kommuner. Dette byr på utfordringer for formidlingsarbeid, noe intervjuene bekrefter. Viken fylkeskommune har hovedansvaret for registrering, skilting og skjøtsel av bergkunsten, men det oppleves som at ingen har tatt ansvar for formidlingsarbeidet. Dette forklares med at det mangler en instans som tar ansvar for utendørs kulturminner i fylket og regionen Østfold.
I begge casene ser vi at kjennskap til kulturminner alene kan skape positive virkninger som er viktige for innbyggernes livskvalitet. Karmøybeboerne er stolte av Skudeneshavn. Det å vite at Sarpsborg er rik på bergkunst, og at denne er spesiell i nordisk og europeisk kontekst, kan bidra til å skape en følelse av stolthet og nære et positivt selvbilde.
Når det er sagt, tyder intervjuene på at kjennskap til bergkunsten er mer begrenset enn det som er tilfelle for Skudeneshavns kulturmiljø. Skudeneshavn- og Karmøybeboerne er stolte av kulturmiljøet sitt og viser det gjerne frem til besøkende. Vi fant få indikasjoner på at noe tilsvarende er tilfelle for Østfolds bergkunst. I begge casene ble det trukket frem at lokalbefolkningen er dårlige til å være turist i egen by.
Til tross for at kjennskap til kulturminner er viktig, viser begge casene at det først og fremst er gjennom bruk at positive virkninger kan forsterkes og diversifiseres. Dette gjelder enten det skjer i form av formidlingsaktiviteter, som arenaer eller i sammenheng med ulike typer virksomhet.. Når det er sagt, er det viktig å påpeke at det generelt er vanskelig å identifisere effekter på innbyggeres livskvalitet og bo-trivsel ved aktiv bruk av kulturminnene. Kulturminnene samspiller med andre faktorer, som respondentene til dels opplever som viktigere.
Likevel tyder intervjuene på at bruken av Skudeneshavns kulturmiljø bidrar til å skape sosiale og kulturelle arenaer og rekreasjonsarenaer, inntekts- og sysselsettingsmuligheter, og til å bygge sivilt engasjement, kulturhistorisk kunnskap, kulturhistorie og bygningsvern samt stedsidentitet og tilhørighet. Det er likevel vanskelig å si om disse forholdene er tilstrekkelige til å øke tettstedets attraksjonskraft som bosted, siden dette også er påvirket av kontekstuelle faktorer knyttet til tettstedets lokalisering og sentralitet. Vi finner indikasjoner på at bruken av Østfolds bergkunst bidrar til å bygge stedsidentitet, stolthet og et positivt selvbilde, skape tilhørighet og positive helseeffekter, øke forståelsen og interessen for kulturminner og bidra til integrering i arbeidslivet og botrivsel. Derimot er det lite bevis i intervjumaterialet på at bergkunst bidrar til å øke tettstedets attraksjonskraft som bosted.
Noen av virkningene som skapes, er felles for begge casene (stedsidentitet, tilhørighet, kunnskap om kulturminner, botrivsel, sysselsettingsmuligheter), mens andre virkninger er mer casespesifikke. Det er rimelig å anta at valget av intervjudeltakere påvirker funnene. Deltakerne relaterer seg til casene fra ulike ståsteder. Samtidig kan forskjellene muligens forklares med ulikheten i bruksomfanget i de to casene. Bruken er mer intensiv i Skudeneshavns kulturmiljø enn for Østfolds bergkunst. For bergkunsten kan bruken betegnes som begrenset, men brukspotensialet er heller ikke utnyttet fullt ut. I Skudeneshavn brukes kulturmiljøet til boliger og butikker, til kulturhistorisk formidling, klimatilpasning og markedsføring. Mange av bygningene og stedene i kulturmiljøet skaper møteplasser og rekreasjonsmuligheter. Lokalsamfunnet kan både delta og/eller benytte seg av tjenester og kommersielle tilbud. Denne varierte bruken bidrar til at typen brukere også er variert. Bergkunst brukes derimot primært som mål for utflukter, til guidede turer, arrangementer og som del av Den kulturelle skolesekken (DKS).
Denne forskjellen i type bruk og bruksomfang kan antas å være påvirket av forskjellen i måten begge disse kulturminnene forstås og oppleves på, og at disse forholdene igjen påvirker (og forsterker) forståelsen og opplevelsen.
Skudeneshavn oppleves både et som et levende miljø og en viktig ressurs for å tiltrekke seg besøkende og skape gode vekstvilkår for lokalsamfunnet. Dette gjelder selv om noen sitter med en følelse av at man ikke helt har utnyttet verdiskapningsmulighetene fullt ut. Det synes å være lite konflikter med hensyn til bruk av kulturmiljøet både som turistattraksjon og bomiljø, selv om enkelte er bekymret for om man klarer å opprettholde denne balansen fremover.
Østfolds bergkunst ses også på som en ressurs for å skape opplevelser og gi innsikt i lokal-historien. Men i motsetning til Skudeneshavns kulturmiljø er det tegn til at bergkunst alene ikke oppleves som spennende eller attraktivt nok. Intervjuobjektene ga uttrykk for at bergkunst i noen tilfeller mer kan betraktes som hindring for utvikling enn som ressurs. Dette kan tilbakeføres til det faktum at Østfold er en region med mye bergkunst, og at denne automatisk er fredet. Vi kan gå ut fra at det er forskjell på å oppdage et fredet kulturminne på egen eiendom og det å velge å bosette seg i et fredet kulturmiljø, slik tilfellet er for mange som bor i Skudeneshavn i dag.
En annen forskjell er at mens det synes å være lite konflikter mellom vern og bruk i Skudeneshavn, er den generelle forståelsen at bruk er den beste formen for vern. Mer intensiv bruk av bergkunsten kan derimot oppleves som en trussel fordi bergkunst er betydelig mer sårbar.
I og med at de positive virkningene skapes gjennom bruk, er metodene og tiltakene som bidrar til å øke sosial bærekraft, også metoder og tiltak som befordrer og tilrettelegger for bruk av kulturmiljøet.
I begge casene finner vi at samarbeid og god dialog mellom alle involverte aktører, innsats fra frivillige organisasjoner og ildsjeler, formidling og finansiering er sentrale forutsetninger for å kunne bruke kulturminnene på måter som skaper positive virkninger for livskvalitet og bo-trivsel. Vi har identifiserer enkelttiltak eller -metoder som er spesifikke for det enkelte caset.
For Skudeneshavn kan vi trekke frem at kulturmiljøet bevisst brukes i kommunens tettstedssatsing, og at lokalpatriotismen er sterk. For Østfolds bergkunst kan vi nevne at registrering, dokumentasjon og skjøtsel er kritiske elementer for at feltene skal bli besøkt og brukt. Dette er en utfordring, siden mye bergkunst enda ikke er oppdaget og er lokalisert på steder som krever mer oppfølging og vedlikehold.
Funnene våre viser også at det finnes utfordringer knyttet til forvaltning og bruk av kulturminner.
I begge casene er det behov for konflikthåndtering. Selv om konfliktnivået i Skudeneshavns kulturmiljø vurderes som relativt lavt, viser intervjuer at konflikter kan oppstå som følge av krav i lov- og regelverk og knyttet til planer om å bruke offentlige rom til nye formål. I likhet med andre steder er planer som berører biltrafikk og parkeringsplasser, en spesielt betent sak. Intervjuene gir inntrykk av at enkelte i lokalsamfunnet er misfornøyde med mulighetene til å delta i planprosesser og med Karmøy kommunes prioritering av Skudeneshavn i forhold til andre tettsteder. Når det gjelder Østfolds bergkunst, synes det som det er mer vanlig med konflikter. Disse er først og fremst knyttet til oppdagelse av nye felter og den usikkerheten dette medfører for utbyggere og grunneiere. Motstanden dempes noe gjennom arbeidet med å opplyse om hva det faktisk innebærer å ha bergkunst på egen eiendom (rettet mot grunneiere).
Felles for begge casene er at bruken er sesongpreget. Skudeneshavns kulturmiljø, særlig Gamle Skudeneshavn, brukes hyppigst i sommerhalvåret. Bergkunsten besøkes også først og fremst om sommeren. Om vinteren tildekkes noen av feltene, mens andre felter blir mindre synlige. Det arbeides aktivt for å utvide brukssesongen i Skudeneshavn gjennom å organisere festivaler utenfor hovedsesongen. I Østfold har man foreslått lysløyper for på den måten å invitere folk til å besøke bergkunstfelter også i de mørke månedene.
Det at ikke alle skoleelever har mulighet til å besøke feltene innenfor DKS-opplegget, og det at det mangler et kollektivtilbud, er med på å redusere tilgjengeligheten.
Ressursmangel er også en utfordring for Skudeneshavn. Skudeneshavn konkurrerer med andre kulturminner om tildeling av kommunale ressurser. I Østfold har fylkesarkeologer vanskeligheter med å dokumentere bergkunstfelter raskt nok. Og i tillegg mangler det ressurser til å drive med formidling.
Videre er det potensialer for å forbedre samarbeidet – til tross for at det finnes godt samarbeid i begge casene. I Skudeneshavns kulturmiljø gjelder dette primært organisasjoner som er forankret i ulike soner, og reiselivsaktører som tilbyr overnatting. For Østfolds bergkunst gjelder det samarbeidet mellom fylkeskommune og kommune, primært med tanke på å bedre formidlingen og tilretteleggingen av felter for å gjøre dem til bedre besøksattraksjoner.
I tillegg til disse felles utfordringene finner vi også andre utfordringer som er casespesifikke.
I Skudeneshavn opplever man noen utfordringer knyttet til reiselivet. Det dreier seg om lav grad av profesjonalisering, lavt forbruk fra turister og manglende overnattingskapasitet. I denne forbindelse ble det foreslått flere grep for å øke verdiskapningspotensialet. Grepene omfatter etablering av et eget destinasjonsselskap, en desentralisert overnattingsordning, utvidelse av kundesegmenter, aktiviteter og steder, formidling og kommersialisering av opplevelser og bedre samarbeid generelt. Intervjuobjektene så også et potensial i å bruke lokaliseringen av offentlige arbeidsplasser og tjenester mer strategisk i den videre stedsutviklingen, også ved å benytte hjemmekontorordningen og etablere et privat-offentlig eiendomsutviklingsselskap.
Når det gjelder Østfolds bergkunst, er utfordringene knyttet til bedre formidling og det å gjøre bergkunstfelter mer interessante som besøksattraksjoner. Man har allerede satt i gang en samarbeidsprosess mellom fylkeskommunen og Sarpsborg kommune for mer aktiv formidling, mer aktive tur- og besøksmuligheter til bergkunstfeltene og for å skape tilleggstilbud knyttet til feltene, slik at disse blir mer attraktive besøksobjekter. Man ser et potensial i å tilby flere guidede turer og nattevandringer, i å knytte bergkunstbesøk til andre opplevelser, iverksette tiltak (for eksempel veileder og lysløyper) som senker terskelen for besøk på egen hånd, og til slutt bedre kommunikasjonen om bergkunst (både digitalt og in situ).